Tämä on mielenkiintoinen ilmiö! Kun olin luonut ensimmäisen D&D hahmoni vastikään, koin sen hyvin läheiseksi itselleni (otin oikein lapsenomaisen ihmeen ääreen hakeutuvan asenteen hahmoa luodessa), joten oli hyvin helppoa nähdä hahmon ideaalit ja olla sieltä kumpuavasta itsevarmuudesta ovela ja valpas pelissä aukeavaa maailmaa kohtaan. Siinä on sellainen iskevän salaman kaltainen voima ja intuitio läsnä kun sellaisesta positiosta kohtauttaa hahmon ja maailman. Mitä tarkemmin ja "röyhkeämmin" kaikkia odotuksia vastaan hahmon ideaaleja tuli osoitettua koetettavaksi nopan pyöräytyksellä, melkein pystyi sanomaan että sitä varmemmin natural 20 pyörähti silmäluvuksi. Pitkän pelitauon jälkeen oli huomattavasti hankalampi toimia hahmon positiosta ja menestys oli sen mukainen.
Puoliksi välittämätön etäisyys on tosiaan kaukana siitä valppaudesta mitä nuo onnistumisen hetket kätki sisäänsä. Ja nuo ihmeenkaltaiset hetket tuntuu olevan melkein koko D&D:n viehätys, joka toki rakentuu pienemmistä osasista, hahmoista jotka kykenevät kantamaan moisia voimia kun pelaajat antavat niille palan sielustaan. Ilmankos roolipelit yhdistettiin joskus vahvasti Saatanan palvontaan.
![Rolling Eyes :roll:](./images/smilies/icon_rolleyes.gif)